בשנת 2017 הוציאו אולפני Toho ביפן את הסרט Shin Godzilla, הסרט ה- 29 אודות גודזילה, המפלצת הענקית שהיא זוחל פרהיסטורי. גודזילה יצאה לקולנוע כבר ב- 1954 והדמות שלה השתנתה לאורך השנים, אבל בסרט הזה יש טוויסט מיוחד: דמותה של המפלצת הרדיואקטיבית שעלתה מן הים משתנה במהלך הסרט עצמו. בסצינת הסיום מתגלה הזנב הארוך שלה, שמתוכו מאמינים שיוולדו צאצאיה של גודזילה. בכל זאת, חייבים לייצר את הדור הבא…
זנב ארוך הוא לא המצאה קולנועית, אבל יש לי הרגשה שמי שמנסה לקדם בימים אלו את הרפורמה בקולנוע הישראלי, שתיתן עדיפות לסרטים שמצליחים כלכלית, לא למד את הלקח החשוב מהספר "הזנב הארוך" של כריס אנדרסון.
![](https://www.alsa.co.il/wp-content/uploads/2024/07/Godzilla-300x225.jpg)
לטובת הקונטקסט, השר מיקי זוהר מקדם שינוי באופן הקצאת תמיכה כספית ציבורית ביוצרי קולנוע. לב השינוי הוא הכוונה שקרנות התמיכה יקבלו ניקוד בהתאם להצלחה המסחרית של הסרטים שבהם השקיעו בשנים קודמות. יש בכך הרבה הגיון, לאור הרצון להשקיע כסף ציבורי בצורה שמייצרת ערך לקהל רחב. אבל יש כאן גם פספוס עצום – ערכי וכלכלי.
לטובת הגילוי הנאות, אני בכלל לא מומחה קולנוע. אני גם בכלל לא מתייחס להיבטים הפוליטיים שיש ברפורמה שעומדת על הפרק (ויש בה לא מעט כאלו). אני מתייחס לקוצר הרואי בהחלטה הזו, בדיוק באופן שבו ראוי להתייחס לכל החלטה שמבקשת להעדיף את המיינסטרים או את הרוב על פני הגיוון וקהלי נישה. כדי להבין את ההשוואה, דמיינו שתמיכה ציבורית בהקמת מוסדות רפואה היתה מתגמלת רק את אלו שמוקמים בערים משתלמות כלכלית. אה, בעצם…
"הזנב הארוך" הוא מושג מתחום הסטטיסטיקה, אבל עם משמעות רחבה הרבה יותר. טבע אותו כריס אנדרסון, העורך של המגזין Wired בשנת 2004 (וב- 2010 גם הוציא ספר באותו שם). הוא בחן את ההצלחה של אמזון ונטפליקס, בהשוואה לחנויות הספרים / תקליטים המסורתיות, וגילה שזו מגיעה לא ממכירה של להיטים ושוברי קופות אלא דווקא מזנב ארוך של פריטים, שהפופולריות של כל אחד מהם קטנה, אבל הערך המצטבר שלהם עצום.
![](https://www.alsa.co.il/wp-content/uploads/2024/07/Long-Tail-Godzilla-768x413.jpg)
המשמעות של הנתון הזה היא גדולה. קודם כל, ברמה הערכית והמהותית, כשנותנים לאנשים חופש בחירה תרבותית, ההעדפות שלהם יהיו מגוונות הרבה יותר מאשר רשימה ידועה מראש של מה שנחשב טוב / מעניין / רצוי על ידי הרוב. חשוב לא פחות הוא ההיבט הכלכלי – מי שיספק את חופש הבחירה ירוויח יותר ממי שיציע רק את הרשימה הסגורה של ה"להיטים".
אנדרסון התייחס בעיקר לתחומים כמו מוזיקה וספרים דיגיטליים, מפני ששם מתקיים תנאי בסיסי לכלכלה של "זנב ארוך" – הוזלה ודמוקרטיזציה של יכולת הייצור. קל לייצר מגוון של ספרים דיגיטליים, כי אין צורך בתהליכים יקרים וממושכים של הכנת ספר לדפוס, אין צורך במחסנים לטובת המלאי, ניתן לייצר על פי דרישה ועוד. התנאים האלו לא מתקיימים בעולם הקולנוע.
אבל כאן בדיוק טמון ההבדל בין כסף פרטי לבין כסף ציבורי. תפקידו של הכסף הציבורי הוא לעודד את מה שהשוק המסחרי לא ישקיע בו. לתקן כשלי שוק ולא להתיישר לפיהם.
ועל זה אוסיף עוד לקח אחד מהזנב הארוך של גודזילה. תהליך יצירה הוא לא לינארי, ולא כל מוצר נישה שנשקיע בו בהכרח יוביל לשיבוש שוק ויגדל להיות יוניקורן. את זה יודעים כל מי שעוסקים בעולם היזמות. אבל תרבות של יזמות נוצרת רק מעידוד של כולם, ולא מעידוד של מי שמראש עומדים לרשותו כל התנאים הנכונים. אנחנו לא יודעים מי הם יהיו, אבל חלק מהם יצליחו בסרט השני, השלישי או העשירי. חלק מהענקים של הדור הבא יוולדו מהזנב הארוך, ולא מהמפלצת שכבר כבשה את השוק.